Majdnem fél tucat magyarról tudok már, akik egyénileg, vagy autóval, vagy csoportosan jutnak, vagy jutottak be Afganisztánba.
Semmifajta rasszista, vagy ellenséges gesztussal nem találkoztam.
Inkább ilyen bürokrácia szerűséggel, inkább, de tulajdonképpen egészen szabadon mozogtam.
A világ legnagyobb részbányaja ott van, messzájnakban. Ez már kínai kézen van.
Nyilvánvalóan nőként nem érezném jól magamat Afganisztánban.
Viszont nézzük meg, hogy mi lesz mondjuk három év múlva, vagy öt év múlva.
Ez egy hosszabb periódus, amikor majd szerintem talán kialakul egy konszenzus.
Irának az a célja szerintem, hogy mondjuk a Fölközi-tengertől Indiai-óceánig legyen egy zóna, ami az övé.
Fontosabban a befolyása az övé.
Folyamatosan frissülő tartalmainkért iratkozzanak fel a csatornánkra. Kezdünk!
Tiszteltek, köszöntöm Önöket a Világrend című műsorunknak az e-heti adásában.
Maráci Tamás vagyok a mandatár.
A mandatár munkatársa.
És ezen a héten ebben az adásban Iránról, illetve előzőleg Afganisztánról két veszélyes országról fogunk beszélni.
Illetve a vendégem valószínűleg meg fogja erősíteni, hogy nem veszélyes országok.
A tálébök földjéről beszélünk, és majd kiderül, hogy ő miért nem tartja annak, mármint veszélyesnek ezt a két államot.
Sárközi Miklós, iranista történész, a Károly Gáspár Református Egyetem docense.
Miklós, tegeződő a Nexus, ha megengedi, ismerjük el.
Köszönöm, hogy bejöttél hozzánk.
A bevezetőben ugye elmondtam a kontextust, és azt is még talán hozzáteszem, hogy Afganisztánban tavaly évvégén jártál Iránból,
viszont most jöttél haza egy hete, és már kétszer jártál ebben az évben, évelején az országban.
Két olyan államról beszélünk, amelyek vagy érintettek voltak háborúban, húsz évig Afganisztán,
vagy Iránia-proxi szövetségesei kapcsán a mostani gázai konfliktusból is nyakik benne van.
És nyugati turistának, szakembernek.
Bárkinek oda belépni első blikre úgy tűnik, hogy nagyon veszélyes lehet.
Te már, ha jól emlékszem a tegnapi telefonbeszélgetésünkre, te már kereszt százszor voltál a közep ázsiai térségországaiba,
hogyha jól veszem ki, Iránban 64-es számot mondtál, hogy ezekből a tapasztalatokból kiindulva,
az első, mert először jártál Afganisztánban, az ilyen 25 éves utazási tapasztalataid függvényében
a tálib afgántapasztalat tavaly évvégén milyen volt?
A mostani második tálib kormányzattal szerzett, vagy az általuk előzött országgal szerzett tapasztalataim
sokkal jobbak voltak annál, mint amit vártam.
Nyilván óvatosan fogalmazok, hiszen 2021 nyara óta fönnálló rendszerről van szó.
Tehát azt kell mondanom, hogy mintha a tálibok tudnák azt, vagy éreznék azt,
hogy most a gondolisállés másodszor is adatta nekik a hatalmat Afganisztánba,
és most nem játszhatják el.
Illetve óvatosabb körültetés.
Tekintőbb bel- és külpolitikát folytatnak, amelynek az alapja a pragmatizmus.
Amikor a veszélyességet említettem az adás elején,
akkor én azért említettem ezt, mert már átnéztem, egy-két interjút adtál azóta,
és látom a Facebook bejegyzéseidet,
hogy magától való természetességgel utaztál el turistaként egy csoporta,
hogyha jól értelmezem, Afganisztában.
Miért állítod azt, amikor tudjuk, hogy 20 éves háború után van ez az ország?
Tudjuk, hogy egyes államok, nyugati államok, a tálib kormányzatot,
arról nem beszél, hogy nem tartják Afganisztán hivatalos képviselőjének,
de egyenesen terrorista rezsimnek tartják.
Azt is látjuk, a háború képei sokunkban benne vannak,
akár a két évvel ezelőtti kabuli menekítés, evakuáció,
hogy pánik szerűen menekültek az afgánok is,
akik együttműködtek az amerikaiakkal a tálibok elől.
És hát elsőbbi létre tényleg úgy tűnik, mint hogyha oda bemenni,
nem lenne életbiztosítása nyugatról, legalábbis egy európai ember számára az.
Itt egy kettős beszéd van szerintem, tehát van egyfelől a nemzetközi közösségnek
a tálibokat elizolálni, igyekvő kommunikációja,
vagy az Nemzetközi Jogvédőszervezetek Amnesty International
ezzel kapcsolatos, főleg nőjogi kommunikációja.
És ugye van ugye a főleg gazdasági érdekeltségek alapján működő
másfajta gyakorlati politizálás, amely talán kevési hangos,
de annál nagyobb eredményeket ér el, és ez még egy-egy ország esetében is megvan.
Tehát mondjuk hivatalosan a közép-ázsiai isztánok nem ismerik el
hivatalos diplomáciai vonalon az afganisztáni iszlám emirátust,
hogy ez az ország hivatalos neve, ugyanakkor vígan együttműködnek,
gazdasági egyezéken kötnek velük, anélkül, hogy nagykövetségeket nyitnának,
vagy nagykövetségeket engedének nyitni a területükön.
És ez a makropolitikára is élvényes, tehát Afganisztánban jelen van Kína,
jelen van Törökország, jelen van Irán, jelen van Pakisztán,
jelen van India, jelen van Oroszország.
A nyugati, de nyugati diplomatával is találkoztam, amikor megérkeztem,
egy géppel utaztam, tehát német diplomatával.
Ezen kívül például Herátban láttam egy olyan fejlesztési konferenciát,
aminek kifejezetten nyugati meghívottjai is voltak.
A mostani tálibok vezette Afganisztánban.
Egyébként milyenek a tálibok?
Tehát amikor turistaként megérkezik és először találkozik testközelben
egy emberi tálépő hivatalnokkal, a reptéren, emberekkel,
vagy a biztonsági személyzettel Kabulban és az utazásait során,
akkor milyen benyomást tettek rád?
Hiszen te is most elmondhatod, hogy mi a percepciónk a nyugati médiából eredően.
Az első élményem egy angolul egészen kiválóan beszélő tálib, mondjuk határőr volt,
aki segített nekem kitölteni azt a kérdőívet,
amelyet be kellett nyújtanom a reptéren a leszálláskor,
és ezért cserébe kaptam egy kártyát, egy fotóval,
amely igazolt.
Az én ottartózkodásomat.
Egy angolul kifejezetten jól beszélő, útvarias fiatalember,
felismerhető a tálépok felismerhetőek a viseletükről,
a szakálviseletükről, a ruházatukról, a süvegükről,
ilyen jellemző többségük pastú,
és a pastukra jellemző etnikai süvegről fölhetős,
őket többségükben ismerni.
Tehát azt kell mondanom, hogy a tálépkormányzat adott nekem turistavizumot.
Nem én vagyok az egyetlen turista, aki bemegy oda,
és nem én vagyok az egyetlen csoportos turista,
aki bemegy oda, és nem én vagyok az egyetlen magyar turista,
aki bemegy oda.
Tehát szeretném jelezni, hogy majdnem fél tucat magyarról tudok már,
akik egyénileg, vagy autóval, vagy csoportosan jutnak,
vagy jutottak be Afganisztánba.
Akkor tálépokról még szót értünk, de ha már behoztad a képbe,
hogy hogyan jutottatok oda, hogyan lehet vizumot igényelni?
Tehát azt mondod, hogy nem túl bonyolult eljutni,
de elmondanád nagyjából a lépéseket, amelyik publikus,
hogy hogyan lehet mondjuk Budapestről eljutni Kabulba,
vagy az ország belsejébe, milyen lépéseket kell megtenni,
milyen igénylések, milyen kapcsolatrendszer kell hozzá.
A dolog egyszerűbb annál, mint sem gondOnlinek.
Tehát valóban nem sok helyen működik tálépok vezettek
nagykövetség vagy konzulátus.
Ezen nagykövetséges konzulátusokra, ahol a tálépok által
kinevezett személyzet dolgozik, lehet bemenni.
Én például Dubajban, a dubai afgán követségen,
illetve konzulátuson kaptam meg a vizumomat,
de lehet kapni Pesavarban, lehet az iráni Meshedben,
nyilván még egy-két helyen, tehát Közép-Pázsiában,
itt a Tamott vannak lehetőségek.
Tehát valaki, volt olyan csoportársam,
aki Pakisztánban, Pesavarban vette fel a tálépvizumot,
és onnan utazott Kabulba, és Kabulban találkoztunk.
Amikor mondjuk te tudós ember vagy, tudomány embere vagy,
nyilván ezt valahogy lecsekkolják, gondolom,
nem tudom, hogy a vizumban vagy az interjúnál a belépéskor
lecsekkolják-e, hogy neked milyen háttered van,
de bármilyen gyanúb, erre élnek a tárébok,
hogyha nyugatról érkezik egy ember, és ők is meglepődnek,
hogy miért akarnak körülnézni az országban,
vagy ez teljesen természetes számokra jövő.
Nekem Meshedben nem a követségre a Dubajban,
megmondom, hogy szinte volt egy szervező,
egy csoportos turizmus kereteimben utaztam be,
volt egy szervező, akit az utazási hírodat fölkért,
a vizumbeszerzése, tehát csak az útlevelemet,
a fényképemet és egy kitöltött kérdőívet kellett átnyújtanom a hotelben.
Tehát én nekem semmilyen tapasztalom nincsen
a nagykövetségi konzulátusbeli kérdezősködése kapcsolatban.
Akik kéne náltestek, azt mondják, hogy maximum két napba telik
egy tálibok által kibocsájtott vizumbeszerzése.
Tehát aki mezei emberként oda, vagy egy Pesavárban,
vagy Meshedben, annak is maximum két napot kell várni.
Nincs ilyen előzetes szűrés, nyilvánvalóan vannak bizonyos elvárások,
de olyan fotót kell adni, amin semleges arccal nézek,
fehér háttérű legyen a fal, tehát fehér színű legyen a fal.
De ezen kívül nagyon nem emlékszek semmire, kikérdezés sem volt.
Sem a határon, sem máshol.
Hol érezted magad kevésbé feszélyezetten, és hol feszélyezetten az országban?
Mert te...
Ugye nyilvánvalóan van a vidéki társadalom,
és van a Kabul, ami inkább egy nemzetközi város,
azért ott az év tizedek során felül a 70-60-as években
azért egy nyugatos kultúra volt a fővárosban,
de a legtöbb országban így van.
Hogy láttad a régiókat?
Azért vannak különbségek, valóan ez így van.
Tehát Afganisztán egy sok nemzetiségű,
sok kultúrájú és sok identitású ország,
és ez a tárébok helyi politizálásában is látszik,
ahol ők mondjuk kvázi hódítók,
és nem otthon vannak, ott óvatosabban politizálnak.
Adott esetben ez lehet szigorúság is,
de lehet nyitottság is.
Tehát például nagyon kevés biztonsági csekkoláson
estem keresztül például Herádban, Nyugat-Afganisztánban
sokkal több és sokkal szigorúbb volt a vizsgálat
Mazáres Arifban, Észak-Afganisztánban,
ahol ilyen bombaszagoló kutyákkal nézegedték meg a csomagjainkat,
sokkal tovább tartott a reptéri ellenőrzés oda is és vissza is.
De azt mondjam, hogy Kabulban,
sem volt kősebb,
próbálóan három órával kell kint lenni a gépek előtt.
Egy ilyen szokásos keleties kényelmesség volt,
de láthatóan beolajozott rendszerről van szó.
Tudta mindenki az, hogy hova jövünk ki,
vártak bennünket a helyi szervezők,
amikor belső repülések előtt is ott is vártak bennünket a helyi taxisok.
Amit én érzek, hogy több bürokrácia és több ellenőrzés volt Északon.
Tehát Mazáres Arif, Balkh, Ajbak környékén,
ott azért több volt a csekkpoint,
több volt a bürokrácia.
Ennek van oka, biztonsági oka?
Azt hiszem, hogy ott Mazáres Arifban az 1990-es évek során
volt egy olyan atrocitás, egy incidens,
ahol a tálibokat nagyon véres fejjel űzték vissza,
és ott nem annyira népszerűek.
Ott dominánsan üzbégek és tadzsikok laknak.
A tálibok többsége a pastun etnikumhoz tartozik.
Te beszéled, hogy olyan pastut.
Nem, én a tadzsik,
nevezzük úgy az afganisztai perzsát értem és beszélem.
És ezen kommunikáltál, vagy angolul?
Többségében ezen kommunikáltam.
Ez az a nyelv, ami a lakosság közel, mondjuk úgy,
hogy 50 százaléknak az anyanyelve,
és úgy kb. a lakosság 70-80 százaléka értés beszélő összességben.
Tehát az országnak két államnyelve van.
Van a Dari, vagy más néven Kabuli perzsa,
és van ugye a pastú.
Ez ugye mind a kettő iráni nyelv,
de egymástól nagyon messze vannak egymástól.
A pastúnak kb. 18 millió beszélője van.
Ez olyan 53 százalékot tesznek ki a lakosságból.
A Dari, vagy máshol, ugye északabbra Tadzsik,
ez a perzsa különböző diáktársak egy összefogló elnevezése.
Ez egy olyan lingva franka, amit inkább beszélnek meglátásom szerint,
és számos tálib hivatalnok is beszéli.
Egyetlen olyan szituáció volt az egész utat,
amikor egy csak pastúl beszélő hivatalnokkal találkoztam.
Ez Herátban volt.
Akit heráltam.
Pastúl beszélt végig hozzám, és nem váltottá Dari-ről.
Minden más esetben a tálib, vagy nem tálib helyi hivatalnokok
képesek voltak perzsáról beszélni velem.
Tehát az ország több pontján voltatok, nyilván utazás,
gondolom repülővel, gépkocsival elváltva.
Volt veletek fegyveres őr, vagy biztonsági ember?
Tehát anélkül útjára bocsátottak bennetek.
Így van, tehát a külföldi irodának volt egy pakisztáni alvállalkozója,
és neki volt egy helyi afgán alvállalkozója.
A biztonsági helyzet valóban is annyit javult ma már,
hogy például Kabulból, Bamianban, amelyekből 250 kilométer,
már nem kell repülőgéppel menni, hanem lehet szárazföldön és zsippekkel.
Mi is így tettünk, találkoztunk, párhazamosan velünk mozgó
más külföldi turista csoportokkal, megálltunk gyümölcsárosoknál,
megálltunk trafikokban venni kenyeret, vagy snacket.
Tehát azt kell mondanom, hogy különösebb gond nélkül érkeztünk.
Nyilván a Bamian völgynél volt egy nagyobb ellenőrzés,
a hotereknél van szigorúság.
Tehát az egy fontos dolog, hogy bármelyen hotelben is mentünk,
ott a többségében elég szigorú kibecsekkolás,
motozás, bőrönd ellenőrzés volt.
Pontos az, hogy a biztonsági kérdéshez visszatérő,
és két részből állna a kérdésem.
Az egyik az a civilekre vonatkozik, a másik meg esetleg
a etnikai vagy terörista csoportok.
És kezdeném akkor a polgári lakossága,
hogy amikor mondjuk megálltatok gyümölcsöt venni
egy útelágazódásban, útközben,
vagy bárhol a piacon, Kabulban, vagy vidéken,
akkor annak a húsz éves véres háborúnak,
amelynek százezerek estek áldozatul,
milliók telepettek, kényelkényszerültek a lakhelyük elhagyására,
és nyilvánvalóan az afgán lakosságnak akár szimpatizálnak a tárgybókkal,
akár nem, amelynek a felelőse végeredményben az amerikai,
gondolom ilyen, hogy amikor megjelenik egy fehér ember idézője
ebbe a távoli nyugatról, Európából,
akkor éreztél bármilyen agressziót, vagy unszimpátia,
azért kifejezett ellenszámvet, hogy megjelentek a hódítók megint,
vagy pedig ezt a lakosság is ketté tudja választani,
és titeket turistaként szeretettel, vendégszeretettel fogadtak.
Inkább utóbbi. Tehát itt ne felejtjük, hogy mi pénzt hoztunk az országnak.
Tehát ugye a tárgybóknak szükségük van bevételekre,
és a helyi lakosságnál is ugye egy-egy turista ott megmozgat családokat,
vagy ugye bevételeket hoz egy étteremnek.
Én nem értem semmifajta kszenofóbiát, idegen ellenséget,
nyugat ellenséget, fehér ellenséget nem éreztem.
Sem szóban, azért nyilván értem a helyi nyelv nagy részét,
vagy beszéd nagy részét, sem a hátunk mögött nem volt ilyesmi.
Boltokban, szuvenírboltokban is voltunk, ott sem találkoztam.
Pedig voltak amerikai úti társaim, tehát bőven lett volna,
lakalom, és ugye lett volna zicszer arra, hogy ilyesfajta dolog elhangozzon,
de tényleg semmifajta rasszista, vagy ellenséges gesztussal nem találkoztam.
Inkább ilyen bürokrácia szerűséggel, inkább,
de tulajdonképpen egészen szabadon mozogtam.
Természetesen ehhez egy jelentős szervezőerő kellett mögöttem.
Tehát nagy kérdés, hogy mi lett volna akkor, hogyha én egyedül megyek például,
vagy autóval, vagy személygépkocsit, vagy zsippet magam vezetek,
mert ilyen is van, tehát azért a csoportos turizmustán
nyilvánvalóan előre lefixált, megszervezett dolgokról van szó.
De működött.
Igen, a kérdés második fele pedig arra vonatkozik,
hogy a tálibok megszélárdították a közrendet.
Nyilván ez a saját érdekük is, melyik kicsit a nyugat fele,
vagy a külföldi nemzetközi közösség fele is demonstrálják azt,
hogy jó kezekben van az ország.
És ugye hát volt egy anarchikus előző kormányugati támogatása,
tehát itt van egy kontraszt, nekik érdekük bemutatni,
hogy milyen a közrend.
De az is érdekük, hogy más rivális, vagy esetleg velük ellenséges
dzsihadista, iszlamista csoportok, mondjuk az Al-Qaeda aktív volt,
ezt jól tudjuk oszlom a Bin Laden korszak,
tíz évig rejtőzködött az országban,
vagy az iszlám állam, aminek szintén vannak sejtjei Afganisztánban,
vagy lehetne sorolni a helyi ilyen dzsihadista szervezeteket,
ne tudjanak megerősödni a tálib kormányzat rovására.
Nem tudom, hogy ez a biztonsági rend mennyire zár hermetikusan,
de soha nem forult meg a fejetekbe, amikor fegyveres őr nélkül
utaztatok az országban, hogy ti egy nagyon jó célpont,
egy soft target vagytok, amikor mozogtok az ilyen típusú
avódsejtek számára, vagy hogy ez nincs benne a levegőben.
Ha ilyen típusú fenyengedést tett volna, akkor én nem mentem
volna Afganisztánba.
Volt egy előzetes felmérése a biztonsági kockázatokon?
Volt egy előzős felkészítésünk, tehát az az utazási oldal,
aki az utat szervezte, rendkívül alapos felkészítésen
ejtett át bennünket. Úgy gondolom, hogy ők mindenfajta
garanciákat megszereztek, és mindenfajta kockázatokat
kalkuláltak. Ha bármiféle kételjem lett volna, akkor nem mentem
volna Afganisztánba. Ismétlenül még egyszer, hogy nem én voltam
az egyetlen magyar, és nem én voltam az egyetlen csoportos turista sem,
és most is vannak már idénre, tehát jó pár honlapon látok már
magyar utazási iroda is hirdet Afganisztántól,
tehát nincs közöm hozzájuk, tehát nem hozzám kötődik,
de van már magyar iroda is, aki azért sokat elmond a dolgokról.
Én azt látom, hogy többnyire Afganisztánnak egyébként az
északi nyugati pereme, északi részei, és Kabul környéke az,
ami szabadul átlagadható, tehát a délebbi, a pastúnok által
lakó zóna talán kevéssé, tehát Kandahár környéke mondjuk úgy,
még talán kevéssé került a turizmus, vagy az utazóknak,
a céltöltébe, tehát láthatóan azért, hogy ez egy lassú oldódás,
és tartományonként más-más a helyzet. Azt gondolom, a válaszom még az,
itten az ilyen biztonsági kérdések, hogy tartományonként más a helyzet,
de nyilván a tárgyabok ma már ugye szájber hadsereggel,
és mindenfajta elhártás rendelkeznek, tehát azért a katonai arzenáljukat
részben a megörökölt amerikai fegyverek erősítik, részben pedig
nyilván ők maguk sem annyira külsőre, nyilván arhaikus,
akik tűnő ruhákban járnak, de azért van egy professzionális magjuk.
Vannak persze problémáik, itt főleg ugye most nem csupán az Al-Qaida-nak,
vagy az ISIS-nek a sejtjeire gondolok, de itt van például a pakisztáni
afgán villongás, a Pakisztánban lévő afgán menekültek visszatoloncolása,
ez egy jelentős teher, amit most Pakisztán megpróbál ráterhelni Afganisztánra.
Ez szerintem egy súlyosabb kihívás, hogy hirtelen több millió embert
visszalöknek Afganisztánba.
Mint bármilyen más fenyegetés.
A tárgyalók egyébként tényleg olyanok, hogy deklaráltan hirdettik a békét,
a megnevezük úgy a konszenzust, a mi sikerünk titka, a mi egységünk.
Ilyen mondatok szerepelnek több helyen.
Tehát, hogy értem én, Ramzi Piruzi ma, Vágtete ma.
Ez állandóan szerepel, vagy egymást fogó kezek,
így az ország egységét hangsúlyozó dolgok.
Nem arra törekszenek, hogy ugye a korábbi első tárgyban,
a korábbi alatt, hogy kihangsúlyoznak a saját tálipságukat,
vagy ugye irítálják, kevésbé irítálnak helyi közösségeket.
Azt mondják, hogy például a Nóruszt, az iráni tavaszünnepet,
megszüntették, mint állami ünnepet, de azt mondják,
aki magánúton azt ünnepelni akarja, nincsen kifogásuk ellene.
Nincs keresztény közösség Afganisztánban.
Tehát semmilyen szinten keresztény, hindú, szik, vagy zsidó közösségben nincs Afganisztánban.
Tehát keresztények nem léteznek, mert hát nagyon érkező.
Itt a siíta-szunita különbségtétel van, tehát itt leginkább az első tárgyakormányzat alatt,
főleg ugye a hazarák szenvedtek, ez ugye egy mongol származású,
több mint a 12. siíta vallású kisebbség.
A hazarapastún ellenségesség gyökereje a 19. század második felé vennek vissza,
ez lángolt fel az első tárgyakormányzat alatt, de minthogyha ott is,
én jártam most hazaraterületeken, Balmian környékén,
ugye Balmian völgyben, Bandeamér tavak környékén,
ott sem látni elsőre nagyobb feszültséget.
Nyilván, hogyha ott élnék, az egy más dolog lenne.
Arról lehet hallani, hogy mondjuk etnikai pastunokat telepítenek
Észak-Afganisztánba özbegek és tadzsikok közé,
ami nyilvánvalóan okoz feszültségeket a földbirtokrendszernél,
a mezőgazdasági birtokrendszernél, a vízelosztásnál.
Ennél nagyobb probléma a vízkérdés például,
meg a mezőgazdasági javak beszerzése.
De itt a tálalók nagyfokú pragmatizmussal állnak a dolgok elé,
és a regionális együttműködésre érzik a hangsúlyt.
Tehát Afganisztán, Tadzsikisztántól elektromos áramot vesz,
Üzbegisztántól, Kazahsztántól élelmiszert vesz,
és üzemanyagot vesz.
De Tűrpenisztánnal is ezt csinálják.
Építenek egy üzbég, afgán, pakisztáni vasútvonalat.
Amivel szintén az ország gazdasági életét akarják javítani.
Afganisztánban az a kenyér, amit mi ettünk, az döntően kazaklisztből készült.
Kazahsztán az orosz-ukrán háborúval elvesztette az európai piacait,
és elvesztette Iránt, amit Oroszország vitte a mezőgazdasági termékterén.
Helyette a kazahok most Afganisztánba ruháznak be,
és nagyon örülnek annak egyfelől, hogy az afgán piac megveszi a kazaklisztet,
másfelől Afganisztán keresztül hasonlóan az özbegekhez,
Tadzsikisztán, India felé próbálnak új piacokat szerezni.
Tehát Afganisztán egyszer egy tranzitország, és egyszer egy új piac.
Tadzsikisztán, amely középest a legnagyobb energiaexportőre,
az például örömben jelentette, hogy a tárébok pár hetes hír
kifizették a 2011 óta fennálló tartozását Afganisztánnak.
És jelen pillanatban is zajlanak tárgyalások arra,
hogy Afganisztán mennyi elektromos áramot vegyen például Tadzsikisztán.
Miközben a Tadzsikisztánban, Üzbegisztánban és Kazasztánban
sincs hivatalosan tálib nagykövetség.
És akkor itt eljutottunk a kínai kapcsolathoz,
hiszen jön már végén a Kína elfogadott egy nagykövetet Pekingben,
és maga is küldött egy magasrangú diplomatát,
nem tudom, hogy nagyköveti minőségben Kabulban.
Ez egy nagyon érdekes helyzet, mert ugye a nemzetközi közösség
nem fogadja a tálib rezsimet Afganisztán hivatalos képviselőjéken,
és ezt az iszlám emirátust Kína úgy néz ki, hogy elismeri.
Milyen fantáziát látnak, milyen ásványi anyagokat,
egyéb kincseket láttak meg a kínaiak abban,
hogy érdemes egy ilyen kopár Nagyországban tevékenykednük,
úgyhogy az amerikaiak is bajban voltak az,
hogy mit tudnak Afganisztánból kibányászni.
Ha kiszállsz Kabulban a repülőgéppől,
kijössz a reptérről, egy óriási poszter fogad,
amelyen kínai és tálib hivatalnokok rázzák egymás kezést,
és egy kínai pastú, a Dári három nyelvű felad
élteti a kínai-afgán barátságot.
Tehát ez azt jelenti, hogy Kína már az előző afgán rendszer alatt
beépült Afganisztánba, és a tálibokkal is gyorsan megalkottak.
A táliboknak megmondták, hogy ha a tálibok leállnak
az ujgur muszlim radikális szeparatisták támogatásával,
akkor Kína sem emel semmifajta kifogást a tálib emirátus ellen Afganisztánban,
és cserébe ugye beruháznak, mit csinálnak,
ugye a világ legnagyobb részbányája ott van messzájnakban.
Ez már kínai kézen van.
Afganisztán az a specialitása megvan, hogy nem modernizált,
és nincs pontos felmérés az afganisztáni ásványkincsekről.
Csak becslések vannak, vagy tippek vannak arra nézve,
hogy például Észak-Afganisztánban jelentős kőolaj és földgázmezők vannak.
Ugye az örökké energiaihez Kínának ez egy óriási sanc lenne,
hiszen nagyon közös határa van Afganisztánnal Kínánk.
Nem nagy, de van egy közös határ a Valhanni korridor.
Jelen fölmerült az, hogy például a Valhanni korridornál egy komoly autópályát,
vagy valamilyen komoly határállomást építenek.
Cserébe nyilván jelentős mennyiségű pénzt kapnak a tálibok,
viszont nyilván a vidéki Afganisztánban láttam már török stílusú mecsetet is,
tehát nem csupán Kínáról van szó.
Törökország nagykövete Kabulban bejelentette,
hogy Törökországnak nagyon nagy tervei vannak Afganisztán újjáépítésére.
Óriási.
Ehhez kapcsolódik.
Irán. Bocsánat, még Iránt.
Irán elsősorban Herát környékén Nyugat-Afganisztánban nagyon aktív.
Én most voltam az iráni-afgán határsávban, iráni oldalon is,
ahol ugye afgán kereskedők járnak át.
Nagy afgán delegáció utazott nemrég Meshedbe,
akik azt kérték, hogy bánjanak az irániak rugalmasabban velük,
hatalmas mennyiségű árucikket vásárolnak fel az afgánok Iránban,
és ezzel jelentősen pörgetik az iráni,
főleg a...
a kevésbé fejett kelet iráni gazdaságot.
Úgy akkor persze vannak problémák is, tehát itt például a víz.
Irán van egy iráni-afgán vízelosztás krízis,
itt a Helmand folyó kapcsán és az ottani vízlépcsők kapcsán,
és van a Kostepai projekt,
ahol a tálibok ásnak egy új csatornát az Amu darjából,
ez viszont megcsapolja Tadzsikisztán, Üzbegisztán és Türkmenisztán vízhozamát,
és ez azért például egy új feszültség,
amire jelenleg például még nincsen megoldás.
Tehát azért...
legyünk óvatosak, itt vannak ugye pragmatikus parátkozások,
de vannak például ilyen vízügyi problémák is a szomszédokkal.
Két ügyre szeretném én kitérni, és így korlátozom magunkat,
hogy tartsunk egy ilyen keretet a beszédre, rengeteget lehetne erről beszélni,
és utána rátérnénk majd Iránra, de két dolog még afgán ügyekben.
Az egyik, említetted a török mecsetet,
és erről jut eszembe, hogy amikor nézegettem a Facebook posztjaidat,
akkor egy érdekes dolgón akadt meg a szemem.
Irod, hogy a Bamiané Buddha szobrokat ugye 2001-ben ők robbantották fel iszlamista alapon,
ugye, és most pedig, amikor ott jársz, azt látod,
hogy maguk a tálibok szednek, a múzeum már alakították,
mint több más preiszlám műemléknél, és belépőket szednek,
és nem felrobbantása ítéltként ítélik meg ezeket a műtárgyakat,
hanem a turistáknak bemutatási szándékkal közszemlére teszik.
Mi az oka annak, hogy ez a szemléletváltás bekövetkezett egy iszlamista szervezetberkeiben?
Azt gondolom, hogy levonták a részben talán a politikai bölcsesség,
az, hogy ugye itt azért jópá, a lakosság fele nem pastún származású,
tehát egyfelől egy belső békét akarnak, hiszen ne legyünk kőszinténk azért,
hogy az odajövő külföldi turisták száma csekély, akárhogy is nézzük, mi egy kisebbség voltunk.
Tehát itt van egy belföldi turizmus, gesztusokat akarnak tenni a lakosság,
nem pastún vagy nem tálib színputás csoportjának.
A Kabuli Nemzeti Múzeum újra nyitva van, ugye ez egy látványos történet volt,
hiszen annak idején a tálibok bezárták, és az első tálibkormányzat 2001 előtt bezáradta,
és a kincsek javányosan ugye hát eladásra került.
A Balmian-i buthaszobrok ugye föl lettek robbantva.
Ehhez képest most a Nemzeti Múzeumban lehet járni, ahol iskolás csoportokkal találkoztam.
Balmianban valóban az van, hogy a tálibhivatalnok szedi a jegyet a Balmian és a buthaszobrok üres árnyékánál,
amely egy keserédes tapasztalat, mert hát nem láthatjuk már,
de mégis a meglevő, a túlélő törmelékeket, azokat ott összegyűjtik egy ilyen, ez egy ilyen kőtár,
vagy nem is tudom milyen, szabadtéri múzeum formájában.
Tehát úgy gondolom, hogy ez egyfajta óvatos politizálásnak a jele,
amely máshol is tehát nyitva vannak, más múzeumokat is láttam, Balchban vagy máshol.
Tehát úgy gondolom, hogy a mostani tálibkormányzat deklarálja azt úgy, hogy mi a,
ki van írva a kaboly reptére, hogy mi az egész világgal békében akarunk lenni.
És ugye a turistavizumok osztogatásával pedig nyilván egyfajta kvázi propaganda,
vagy egyfajta kommunikációt is folytatnak, de ugye akkor valóban szerintem azt érzékelem,
hogy óvatosan és az érzékenységet látványosan, nem sértő politikai eszközöket vetnek be.
Az internet használatunk például nem volt korlátozva.
Tehát a közösségi médiámat tudtam használni, még vagy már, nem tudom.
A kaboli brit temetőt meg tudtam nézni, ahol Stein Aurel van és el van temetve.
Tehát úgy gondolom, hogy a tálibok jelen pillanatban tudják azt, hogy még nagyon friss ez a hatalomátvételük,
és talán emiatt is próbálkoznak egy picit óvatosan politizálni.
A vidéki Mazar-e-Sarifban például én üzbék és tadzsik hivat vannak okozva.
Tehát azt sem mondanám, hogy minden hivatalban tálibok ülnek.
Egy-egy ilyen főhivatalnok áll mondjuk egy múzeum élén,
például a világhírű Herályti Citadellánál egy tálib hivatalnok vagy katonahivatalnok volt élen,
és még pénteken voltunk ott, és azt mondják, hogy péntek léve nem mehetünk, mert ez muszlimi manap.
De aztán egyszerűen jó szóval meggyőztük arról, hogy akkor mégiscsak engedjen meg, és beengedett.
Ahol konzervativizmus és szigorúság van, azok a mecsetek.
Tehát például a mecsetekben alig tudtunk belépni.
Mindössze két vagy három mecsetben jártam egész Afganisztán belül.
Ebben például láthatóan nem kedvelik a külföldiek vagy nem muszlimok jelenlétét.
És a nőkegyenjogúsága, tehát a szemléletváltozás mikor fog elmenni addig a politikai szintig,
amikor ott is látják, hogy ugye az Afganisztának a történelmét utaltunk rá 60-70-es években,
az egy más rezsim idején, más rendszer idején, az ilyen nyugatos éles stílus volt jellemzően.
Megdöbmentő fotók vannak Kabulról, hogy mintha Párizsban maszkált volna az ember.
És nyilván ez nem múlik olyan nyomtalanul, hogy egy generáció ezt őrzi magában.
Ez a generáció meg abban nő fenyében, hogy egy szigorú iszlamista rend van.
És itt még becsatornázunk még egy dolgot, mert a kereszténység ügyét nem beszéltük meg.
Azért lepett meg, amit mondtál, hogy nem létezik a kereszténység,
mert az Open Doors-nak az éves jelentése szerint
Afganisztán a tizedik legveszélyesebb ország a keresztényüldözés szempontjából.
Akkor ezek szerint arányaiban végeztettek ilyen felmérést,
akkor ezek szerint egy mikroszkópnyi kereszténycsoport lehet Afganisztán,
és annak az üldözése jelenti azt, hogy tizedik legveszélyesebb ország.
Ez egy A kérdés, de a fő kérdésem a nők joga.
Hogy fog ez megváltozni a jövőben majd?
Én azt gondolom, hogy nem hiszem azt, hogy hosszú távon tartható lesz
a nőkkel szemben ilyen mértékű korlátozás.
Ugyanis ha a tárgyalók például vidéken konszenzust vagy nyugalmat akarnak ahhoz,
mondjuk nővérek, ápolónők, a nőket külön gondozó nőgyógyászok,
női orvosok kellenek, azoknak a képzését pedig előbb-utóbb meg kell oldani.
Tehát az én egyik helyi idegenvezetőm az azt panaszolt,
hogy a felesége egy orvos és haza van küldve.
Tehát nem praktizálhat kórházban.
És ez egy valóban súlyos probléma, ezt kár is tagadni.
Viszont ugye,
most az a helyzet, hogy 12 éves korig tanulhatnak lányok iskolába.
Tehát az nem igaz, hogy egyáltalán nem járhattak iskolába.
12 éves korig lehet, hát mondjuk 6 osztályt végezhetnek.
E fölött azonban már talánképpen csak bizonyos tartományokban
vannak ilyen magániskolák, meg magán nővérképzők,
amelyeknek a státuszát a helyi tálib főnökök döntik el.
Tehát az is egy érdekes dolog, hogy azért egyfajta decentralizáltság jellemző,
bizonyos tartományokban többet engednek a nőknek,
bizonyos helyeken meg kevesebbet.
De összességében ez egy kemény ügy lesz,
és szerintem már például a Szaudarábia és Pakisztán is felszoktotta a tálibkormányzatot,
hogy ebben a kérdésben például mutassanak nagyobb rugalmasságot,
hogy a nők is járhassanak egyetemre,
vagy bizonyos értelemben a foglalkoztatottságban vonják be őket.
Ha a tálibok továbbra is ezt a fajta konszenzuskeresőpolitikát akarják fenntartani,
meg egyáltalán az országon belüli imázsukat hosszútában akarják biztosítani,
akkor előbb-utóbb szerintem bele kell, hogy menjenek.
Nem vagyok időjós, nincs egy varázsgömböm,
de láthatóan ez a tálibkormányzat kerüli azokat a látványos nőellenes,
mizogűn gesztusokat, mint amit 2001-öt csináltak.
Női konflekciós üzletek vannak,
tehát a Herádban olyan üzleteket láttam,
mint hogyha Iránban vagy mondjuk az Öbölbeli Arabországban jártam volna.
Igenis, a burka viselet például nem kötelező,
tehát vannak bizonyos nők, akik burkában járnak,
mások viszont ilyen csadorszerű viseletben járnak.
A nők esetében nyilvánvalóan a dolog irritáló és kellemetlen,
és nyilvánvalóan nőként nem érezném jól magamat Afganisztánban.
Viszont nézzük meg, hogy mi lesz mondjuk három év múlva vagy öt év múlva,
ez egy hosszabb periódus, amikor majd szerintem talán kialakul egy konszenzus.
Köszönöm, Miklós, hogy ezeket megosztottad,
az adásunk utolsó mondjuk egynegyedében akkor beszéljünk Iránról,
hiszen az is egy friss élmény, bár nem olyan értem, hogy először jártál ott,
hiszen az adás előtte említettem, hogy 64-szer jártál Iránban.
Ez egy megdöbmentő szám, amikor ezt tegnap telefonon mondtad nekem,
és nekem egyből az jutott eszembe, hogy itt van egy háborús feszültség.
Irán azért a proxi szövetségesei mentén egy háborús hisztéria közepén van,
esetleg generálója is, ezt majd elmondott iranistaként,
hogy mennyire van benne ebbe a háborúban, mennyire nincs,
de amikor te belépsz oda, főleg nem turistaként, hanem idegenvezetőként,
vagy tudományos szakemberként, aki mondjuk ásatársakat nézel,
meg múzeumokban tanulmányozol dolgokat, akkor ilyen háborús neurózisban
sem vesz körül egy gyanú árnyéka, hiszen tényleg az embert meglepik
azok a hírek, amikor egy kettős állampolgár iráni brit belép családlátogatás,
és utána évekig egy börtönbe kerül.
És ráfogják, hogy kémként érkezett az országa.
Tehát soha nem forult meg a fejedbe, hogy egy háborús hisztériában
egy európai veszélybe kerülhet?
Meg fog steppődni. Iránban nincs háborús hisztéria.
Tehát a gázai háború nem mindennapi mannája a rendszernek,
amivel eteti az embereket. Tehát én most Iránban, Teheránban is voltam,
meg végigutaztam Irán keleti részén, egy viszonylag konzervatív vallásos területen,
ahol a gázai kémként érkezik.
A gázai háborúval kapcsolatban a Meshedi Rezaimám szentében láttam egy nagyobb molinót,
ahol 1500 gázai gyerekáldozatnak a nevét írták föl angolul, meg perzsául.
Ezen kívül ott néhány ilyen kisebb poszter volt, de láthatóan,
egy-két mesetben láttam adománygyűjtődobozt a gázai muszlimok számára feladtak.
De láthatóan nem erőltetik ezt a témát.
Azon meglepő oka van, hogy az iráni lakosság többségét nem érdekli a gázai háború,
vagy nem úgy gondolkodik a gázai eseményekre, ahogy az iráni rendszer elvárja.
Tehát Iránban a gázai propagandával nem lehet szavazatokat szerezni egy választáson.
Márpedig, most március elején Iránban parlamenti választások lesznek,
és a rendszer visszafogja magát a gázai ügyek propagálásával a nyílt színen,
mert tudják, hogy ezzel csak még inkább otthon tartanák a lakosságot a szavazás előtt.
Akármilyen meglepő is ez.
Viszont ott az internet cenzúrázva van, Afganisztán ellentétben,
tehát az a nagy kérdés, hogy egy olyan tüntetési hullám,
és nagyon durva, brutális hatósági fellépés után, amit másfél éve láttunk,
ugye a Burka ügy után.
A Maxwell-mini ügy után.
Igen, a mini ügy után.
Hát ott azért ezt a feszültséget nem csinálhat úgy,
akármilyen, hogyha kontrollálja a mi állami médiát, mint ha nem történt volna meg.
Ez azért szélfutott ennek a híre, nagyon sok család érintett benne.
Mi volt a tapasztalatod? Nyilván erről nem lehet gondolom irány,
akkor így beszélni.
De lehet.
Azt gondolom, hogy nekem vannak barátaim, akikkel nyilván
négy szem közt őszintén tudunk beszélgetni bármilyen dolgokról.
Azt látom, hogy most ugye egy csomó lány még mindig már vagy még
főleg a nagyvárosokban kendő nélkül mutatkozik.
Tehát fiatal nők, fiatal lányok esetében,
tehát fogalmazzunk úgy, hogy főleg Teheránban vagy nagyvárosokban
még mindig nagy az ellenállás a kendőviselésse kapcsolatban a nyílt utcán.
A rendszer viszont nem törekszik ezeknek az erőszakos elfolytására,
inkább ilyen pénzbüntiket, vagy lefotózza, vagy ilyen figyelmezhető SMS-eket küldenek.
Az a benyomása az embernek, hogy azt mondják irány a barátaim is,
hogy azért nem lépnek föl nyilvánosan az ilyen nők ellent, vagy brutálisan,
mert jönnek megint a választások.
És a választásokon nem akarják választások előtt felhergelni a lakosságot,
meglátják, hogy milyen eredmények futnak be.
Az a cél, hogy minél többen menjenek el szavazni.
Márpedig nem jók a kilátások.
A szavazat valószínűleg most lesz az irányi iszlám közösségek egyik legalacsonyabb
részvétele zajló parlamenti választása.
Még az irányi televízióban is vannak ilyen furcsa videók,
ahol lazább öltözködésű tévében mondó nők jelennek meg,
minthogyha összekacsintanél próbálna,
ilyen picit ilyen posztkádárista vagy kádárista módon,
hogy azért nem is olyan nagy baj,
nem kell aggódni, csak menjenek el szavazni.
Tehát most egy ilyen fura dolog van,
hogy egyfelől szeretnék, hogy a nőket visszaterelni ebbe a kendőviseléses dologba,
másról azonban óckodnak azoktól a brutális eszközöktől,
amelyeket a Max-Flamini ügy kirobbanása utáni hónapokban láttuk.
De a palackban sikerült a szellemet visszaterelgetni,
vagy az kirepült és ott lebeg az irányi közéletben?
A parlamenti választások utáni hatósági fellépések fogják ezt megmondani,
hogy ha a parlamenti választások után a mostani irányi konzervatív vagy ultrakonzervatív többség
meg tudja őrizni az abszolút többséget az irányi parlamentben,
akkor utána két válasz lehetséges.
Vagy az van, hogy a hatalom birtokában kényelmesen és nagyvonalon esetleg
ezt a fajta szemet hunynak az alkalmankénti kendőviselés felett,
vagy az van, hogy most pedig véget ért a türelem, hiszen most már négy évig megint miénk a hatalom.
Tehát ezt még nem tudjuk előre eldönteni,
viszont az tény, hogy rendőri brutalitás nincs,
ilyen pénzbüntetések vannak, vagy valaki lehúzza a kártyáját a metróban,
az adatai megvannak, ilyen típusú dolgok vannak,
de egyébként nyilván az óvatosság jellemző inkább a rendszerre,
akár a gázai ügyek kapcsán, akár a nők kendőviselése kapcsán.
A gázai helyzetről beszéljünk még, és itt két szempont van,
a propaganda és maga a politizálás, a proxiknak a használata ennek a kérdése.
A propagandát azért hozom fel, ez nekem nem jutott volna eszembe,
tegnap, mikor telefonon beszéltünk, akkor te hívtad fel a figyelmet,
hogy te iranistaként a nyelv és a kultúra birtokában
te az iráni, teheráni politikai kommunikáció, diplomáciai üzeneteket
más kontextusban, gyakorlatilag egy kulturális közegben tudod értelmezni.
Elmondanád, hogy mire gondoltál? Mert a telefonon ezt nem beszéltük meg,
de ezt talán a nézőket is érdekelhetné, hogy amikor van egy olyan,
hogy csak mondok példákat, amit laikusként kívülről látunk,
összegyűlnek a férfiak, péntek, ima gondolom, halál a cionista entitásra,
halál Amerikára, a nagysátára és egyéb kommunikáció vagy,
ahogy a diplomáciát atomügyben végzik, ahogy kívülről békét hirdetünk,
a perzsa állam soha nem hódított, nem csak védekezett mindig is,
soha nem támadunk, ugyanakkor nem építünk atombombát,
de azért mégis a Nemzetközi Atomenergiai Ügynökség azért lát valamit.
Tehát itt van egy ilyen kettőség,
itt van egy ilyen kettős beszéd, ami jellemző az iszlámra,
de itt egy perzsa diplomáciai fogást érzékelünk,
és te ennek az értője vagy. Hogyan értelmezed ezeket az üzeneteket?
Mindig érdemes figyelni, hogy az adott interjúadó az kihez tartozik,
melyik hatalmi csoporthoz, melyik vallási közösséghez,
mert itt vannak azért árnyalatok, tehát ez nagyon fontos.
Külsőleg egységes kommunikációk tűnik, de azért vannak árnyalatok.
Nyilvánvalóan a sajtóban jelen pillanatban a gázai áldozatoknak a kiemelése a legfontosabb téma,
a radikálisabb csoportok pedig a mártírkultusz erőltető.
Tehát Teheránban lehet látni például hatalmas,
a Szíriában elesett vagy megölt iráni forradalmi gárdista parancsnokok, tábornokokat,
amint magukban le vannak fotózva,
vagy rengetegen lehet Szoleimani képét, Kasszem Szoleimani képét látni.
Itt kialakul egy új síta mártirológia,
amelynek a fő mártírja Szoleimani, illetve a szíriai most elesettek.
Erre való hangsúly eltudás az egyik érdekesség.
A másik szerintem, ami finom érdekesség, az a patriotizmus elemeinek a hangsúlyozása.
Ahogy Te is mondtad, tehát őket nem támadó,
hanem egyfajta iránt védő, honvédő tábornokoknak, hazafiaknak állítják be.
Itt főleg Szoleimani kultuszánál van ez.
És nyilván a proxik esetében is azt látjuk, hogy őket az iráni retorikában
elsősorban, mint Iránt védő bástjákat szemlék,
nem pedig az iráni hatalmi politizálás előre tolt állomásait.
Tehát külföldről, nyugaton inkább azt mondják, hogy Irán,
ezek az irániaknak az ilyen hatalmi körei, amelyekkel terjesztik Irán befolyását.
Irán oldalról viszont inkább ezt úgy fogják föl, hogy ezek ilyen defenzív vonalak,
amelyek megakadályozzák azt, hogy Irán mondjuk területére bejusson valamilyen katonák.
Igen, csak itt a probléma az, hogy más államok területén akcióznak,
a fordalmi gárd, és ezen az utolsó kérdésem hozzád.
Ebben a stúdióban legalább 5-6 szakértő, nem feltétlenül iranista,
de Iránhoz értő közekelet szakértő mondta el szinte ugyanazt,
hogy Iránnak nem érdeke berobbantani egy regionális államot,
de azt sem zárták ki, sőt, megerősítették, hogy Irán azért
akár a Hamasz októberi támadásában mastermindként,
vagy az értelmi szerzőként, támogatóként, bűnységétként,
ott volt, és egyéb ugye Hezbollák kapcsolata az nyilvánvaló,
az iraki, szíriai akciók amerikai katonák ellen.
Azok is ismertek már, a húszi problémadik az a nézők,
hallgatók számára nyilván ismert most az elmúlt hónapokban.
A kérdésem az, hogy mit akar tehát Teherán?
Mert ez a válasz, amit mondtál, ez egy iráni szempont.
Igen.
De ezek más államok területén történt akciózások,
mit akar Irán igazán?
Nyilvánvalóan más az a nézőpont, amit Irán képvisel,
és más az, amit más országok vonalnak Iránról.
Irán szerintem egy hatalmi struktúrát, egy befolyási őzetet akar,
ami mondjuk az indiai óceántól a földközi tengerig terjed.
Ez már megvolt a Sah korában is,
csak akkor amerikai szövetségesi rendben tette,
és ott kevesebb volt a szövetségese.
Amióta ugye síta muszlim identitást váltottak,
vagy arra mentek, azt hangsúlyozzák,
azóta ugye elsősorban a vallási alapon való szövetségesés megy.
Iránnak az a célja szerintem, hogy mondjuk a földközi tengertől
indiai óceánig legyen egy zóna, ami az övé.
Pontosabban a befolyása az övé.
Ezt ki lehet nyugodtan mondani.
És itt a Sykes-Picot létrejött határoknak a nevezzük úgy felülírása a cél.
Pontosabban helyette a különböző ilyen félállami
és milicista struktúráknak a támogatása.
És ez ügyben ugye ők úgy gondolják,
hogy ők Libanontól a síta félholdon keresztül,
egész amikor megváltozták,
a mai pakisztánik vagy afganisztánik terjesztik ki a csápjaikat.
De ugye ebben meglepően azért vajban sikeresek is.
Tehát ugye itt főleg Irak déli része,
Szíriák bizonyos részei vagy Libanon déli része
nagyon jelentősen iránybefolyás alá került.
És jelen pillanatban Irán szerintem valóban nem akar háborút,
de azt sem akarja, hogy a befolyása megcsappanjon.
Nekik már most jó az egyébként.
Iráni szempontból én most mondom jellemzést,
már két sikerük van úgymond, amit ők sikernek gondolnak.
Az egyik az, hogy megtorpedoztak az izraeli Szaudorábiak közötti
diplomáciai kapcsolatfelvételt, vagy hivatalos diplomáciai elismerést.
Básfelől pedig ugye az izraeli szembeni vagy a nyugat ellenes érzelmek
a fellobbanása a gázai szenvedés révén.
Már ugye megint csak Iránhoz közelíti a közelkelti muszlimok jelentős tömegét.
Ők ezt nevezzük úgy sikerként adják el,
ami nyilvánvaló, tehát a politikai haszonszerzés szempontjából fontos.
Tehát nekik nem céljuk az, hogy
ezt lerombolják, hogy ezt a fajta állapotot,
egyfajta megőrizni és hosszú távon megőrizni, ez a céljuk.
Nyilván azonban ugye itt azért vannak kihívásaik,
például nyilván, hogy mi lesz mondjuk a Hezbollah és Észak-izrael közötti háborús
egyre inkább gerjedő konfliktussal.
Erre nincsen jó irányi recept sem.
Arra vigyáznak, hogy irányi hadsereg azért ne kerüljön ebbe bele,
viszont nyilván munícióval, tanácsadással, tréningekkel támogatják őket.
Miklós, ezen a ponton bezárom a beszélgetést,
hogy emészhető legyen a hallgatóknak, nézőknek.
Elég sok információ elhangzott és innen lehetne folytatni még
a regionális konfliktusnak az elemzését, de akkor ez legyen egy másik beszélgetéstárgya.
Köszönöm szépen, hogy itt volt és elmondtad ezeket.
Én köszönöm szépen.
Kedves nézőink, hallgatóink, Sárközi Miklóst hallották, látták.
Ez volt a helyheti adásunk Afganisztánról, Irányról.
Jövő héten folytatjuk. Köszönöm a figyelmüket. Viszontlátásra, viszonthallásra.